Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Han vill inte komma ut. -Va?
-Han vill stanna där inne. -Varför då?
För att världen är för jävlig.
-Har ni några allergier? -Nej, men…
-Ligg still. -Okej.
Var snäll och sära på benen.
Andas.
-Slappna av. -Okej.
Du klarar det, lillgrabben.
Så där. Nu är det klart.
-Bra jobbat. -Jättebra.
Så ja.
Bra jobbat.
-Vad hände? -Han ville stanna där inne.
-Vem då? -Mateo. Han ville inte komma ut.
Jag såg en sax där borta.
-Vad gör vi nu? -Ingen aning.
Hur ska han få i sig näring?
Han äter väl upp mig.
Och dig.
BARDO, EN OSANN BERÄTTELSE OM EN HANDFULL SANNINGAR
Välkommen ombord Metro Expo Line.
Tågets slutstation är Downtown Santa Monica.
Nästa station: Expo Park/USC.
Är det normalt?
Ljudet. Är det normalt?
Det många trodde var löst prat har visat sig vara verkligheten.
På grund av det spända läget, besökte Carlos Soler…
Helvete.
…Mexikos president,
idag Vita huset för att träffa USA:s utrikesminister.
Informationen är knapp, men enligt våra källor
kan USA ha godkänt Amazons planer på att köpa delstaten Baja California.
Ja, ni hörde rätt.
Det multinationella företaget vill köpa den mexikanska delstaten Baja California
och har stöd av USA:s regering.
Det presenterades på presskonferensen med presidenterna Halbrook och Soler.
Gränser är skapade av människan. De måste underordnas mänskliga behov.
Genom att flytta på gränsen kan en delstat från tredje världen bli ett förlovat land.
Mexikos president Soler och jag ser den historiska uppgörelsen
som en hyllning till våra länder.
Vi måste fira denna ekonomiska integration av storslagna mått.
Förhandling, ingen erövring.
Uppgörelsen kommer att gynna det mexikanska folket…
Han har väntat.
-Ambassadör Jones. -Mr Gama.
-Har de flyttat in er på slottet? -Nej, men en tillställning ska hållas här.
Mexikos regering har bett mig att hålla tal.
De repeterar nu i eftermiddag.
-Ursäkta att ni fick åka hela vägen hit. -Det är ingen fara.
Jag trodde nästan att president Halbrook hade utsett er till kejsare av Mexiko.
Inte än.
Vad händer här utanför?
Som ni vet
så ska vi fira att det var 175 år sedan det mexikansk-amerikanska kriget tog slut.
-"Fira"? -Det är snarare en hyllning.
Det var inget krig – det var en invasion.
Unga män på bägge sidor riktade vapen mot varandra.
-Många människor omkom. -Ja, några tusen för er.
Vi förlorade mer än så och halva landet.
-"Förlorade" skulle jag inte säga. -Nej, ni tog det ifrån oss.
-Vi betalade. -Ja.
Ja, 15 miljoner pesos.
Nu släpper vi det.
-Vill ni ha te? -Nej tack.
Jag har velat intervjua president Halbrook i månader.
Jag erbjöd mig till och med att klippa Vita husets gräsmatta gratis.
Rackare där…
-Jag tror att jag äntligen kan hjälpa er. -Är det så?
Vad sägs om en exklusiv intervju med presidenten i Ovala rummet?
-Menar ni allvar? -Ja.
-Men vi vill ha något i gengäld. -Jag anade det.
Presidenten vet hur betydande ni är i Latinamerika.
Vi har jobbat på affären i månader.
-Därför vill jag prata med honom. -Hör på.
Regeringen behöver bygga broar
till latinamerikaner och inte minst Mexiko.
I och med ert Alethea-pris,
blir ni framstående i den seriösa journalistikens värld.
Jag tänker inte göra ändringar i talet.
-Det är väl inte skrivet? -Nej.
Då behöver inte några ändringar göras.
Med den exklusiva intervjun i åtanke, kanske ni hittar en ny tråd.
Tänk på saken.
Går det bra?
Så där, ja.
Jag följer er ut.
Jaha, hur mår familjen?
Bra, tack. De mår bara bra.
Jag tror att ni får visa mig runt.
Jag var ofta här som barn.
Studerade ni här?
Nej, här fick vi lära oss om Niños Héroes.
-Vet ni vad det är? -Ja.
Nej, det gör jag inte.
I slutet av kriget
blev en grupp kadetter omringade av amerikanska soldater i det här slottet.
Sanningen är att de mördades.
Men med tiden uppstod en legend kring den händelsen.
Vad för slags legend?
Fort!
Framåt!
-Framåt! -Framåt!
-De var så unga. -Ja.
Därför kallas de för "hjältegossarna".
Ärade landsmän!
För att den inte ska hamna i fiendens händer,
tar jag med mig fäderneslandets flagga.
Må legenden stiga över Mexiko
och skydda oss för alltid!
Det var som fan.
Har ni skrivit ert tal än?
Bara mexikaner kan få ett bittert nederlag att framstå som en legendarisk seger.
Señor Silverio?
-Har ni ont i huvudet? -Ja, lite grann.
Höjden och föroreningarna stör mig när jag kommer hem till Mexiko.
Så är det för pappa också när han är tillbaka i huvudstaden.
Han menar att Mexiko inte är ett land utan ett sinnestillstånd.
Den var bra, den. Hur mår din pappa?
Bra. Han är i Oaxaca, men emfysemet plågar honom.
-Vad synd. Hälsa från mig. -Det ska jag göra.
-Ska jag stanna till vid apoteket? -Nej tack, Antonio.
Jag hörde på radio att ni ska vara med i Luis Valdivias tv-program.
Jag ville helst inte det, men du vet hur Lucía är.
Hon tvingade mig att tacka ja.
Men vet ni inte vad han har sagt om er senaste dokumentär?
Luis? Nej. Vad har han sagt?
Inget positivt.
Han sa att ni är värre än Malinche,
att ni inte visar respekt för journalistiken och så vidare.
Det är en fiktiv dokumentär, Antonio.
Den som inte tar ut svängarna förtjänar inte att tas på allvar.
Jag har inte sett dokumentären.
Men när jag såg honom på tv, blev jag riktigt förbannad.
Luis är snart klart med ett möte. Han träffar dig i sminket sen.
Grattis, mästaren.
Välkommen tillbaka.
Tackar!
När var du med i kanalen senast?
-Det var nog mer än 30 år sedan. -Nämen! Det är så gammal jag är.
Välkommen än en gång. In här.
Välkommen hit.
Hej. Öppnar ni?
Då var Bocaguanga tillbaka.
Nu ska ni få höra en osannolik historia.
Ingen lyfte ett finger för honom.
-Vid tågets slutstation var bara han kvar. -Sabla amerikaner.
En städerska hittade honom. Vår landsmaninna doña Refugio Domínguez.
Hej, Refugio.
-Hej. -Vi fick tag i henne idag.
Nu har vi nöjet att prata med henne.
Tack för att ni är med. Berätta.
Jag skulle som vanligt städa vagnen och märkte att den inte var tom.
Jag trodde först att mannen var berusad. Det är vanligt här.
Men då såg jag fiskarna på golvet. De var alla döda…
Nu kör vi!
Så ja! Fokusera!
Gå inte…
-…sju, åtta… -Du får inte gå in där.
Nej, vänta!
Silverio, jag… Ursäkta mig.
Vänta, Silverio.
Sluta!
Ni är inte synkade.
-Tania! Till höger, sa jag. -Och vad fan vet du?
Men vad fan! Det är alltid likadant med dig!
Inta era positioner.
Priscilla, ställ dig på din plats. Fem, sex, sju, åtta.
Hitåt.
Här är det. Jag lämnar dig här.
-Tack. -Ingen orsak.
Ser jag i syne?
-Hej, Marta. -Silverio Gama.
Jag trodde att du trampade på en landmina i Afghanistan.
Jag är välbehållen, än så länge.
-När sågs vi senast? -För länge sedan.
Århundraden sedan.
-Förlåt. Jag har varit… -Upptagen, ja.
Men du kunde ha hälsat på mellan dina dokumentärer.
Kom och sätt dig.
Ska du ha på dig den?
-Ska jag ta av den? -Ja, gärna.
Luis försökte vara glad för din skull.
Han skickade sex flaskor prosecco.
Det är hans sätt att gratulera dig utan att själv behöva säga grattis.
-Han släppte aldrig att du övergav honom. -Det gjorde jag inte.
Jag reste bort i ett år, som blev till tjugo.
Jag flydde från censuren, och se på oss nu.
Jag ansträngde mig för att vinna respekt som journalist och sedan som filmmakare.
Mamma tycker fortfarande att det var mitt sämsta beslut någonsin.
Luis kunde också ha åkt. Han var inte tvungen att stanna.
En gång påpekade han hur oduglig Mexikos president
och hans apostlar var.
Högsta hönset på kanalen kom då in under sändning
för att ge honom en rejäl avhyvling.
Det är ett mirakel att han fick behålla programmet.
Här på kanalen finns inga hjältar.
Vi sväljer skiten i stället.
Vi är livrädda för att förlora det lilla vi har.
Tania?
Ja?
Tania Kristel?
-Vad tittar du på? -Ursäkta.
Känner jag dig?
Nej, men jag vet vem du är. Jag brukade se dig på tv.
Vad tänker du på?
Don Silverio Gama.
-Min käre Luis! -Var tusan har du varit?
-Hej. -Välkommen tillbaka.
Får man en kram?
-Låt honom vara, Marta. -Ja, när jag är klar.
Hans nylle går inte att rädda.
Ge mig fem minuter.
-Rör dig inte nu. -Vad gör du?
-Grymt! Det kommer att smälla på Twitter. -Jaja, nu räcker det.
Ta ut pinnen ur röven.
Ser du? Han är fortfarande sur för att jag lämnade honom i sticket.
Rosenrasande!
Jag har den populäraste talkshowen i hela Mexiko, mannen.
Visst… Du intervjuar bara youtubare.
Det är väl också nyheter?
Nu är du klar.
Ge mig en kram.
-Jag har saknat dig. Här började vi. -Just det.
-Hur länge stannar du? -Inte länge.
-Har du skrivit klart talet? -Nej.
Jag anade det.
Jag älskade din senaste dokumentär:
En osann berättelse om en handfull sanningar.
-Den var sjuk! -Gillade du den?
Ja, som fan.
Men det var lite överdrivet när du och Hernán Cortés rökte ihop.
Hur ska du kunna veta vad han eller Juan Escutia tänkte?
Hittade du inga nu levande personer att intervjua?
-Jobbar du redan på nästa? -Jag försöker få den finansierad just nu.
Jag måste göra mycket research och resa mycket.
Jag förstår inte hur man kan ägna så mycket tid åt en sak.
Världen förändras för varje vecka, dag och tweet.
-Tio sekunder. -Mina frågor!
-Ni har fått dem. -Jag har inte frågorna.
Jo, jag har dem. Jag är redo.
Då kör vi.
Slappna av.
Välkomna till Ponera att. Vi har ett speciellt avsnitt idag.
Jag är här med min nära vän och tidigare kollega Silverio Gama.
Berömd dokumentärfilmare och den första, ja ni hörde rätt,
den första mexikanen som tilldelas Alethea-priset för god journalistsed,
som delas ut var fjärde år av American Society of Journalists.
Du ska ta emot priset i Los Angeles om bara några dagar.
Intervjun sponsras av Los Molinos kaffe. Det luktar gott.
Alldeles utsökt.
Hur känns det att vara tillbaka i ditt Mexiko?
Jag kan bara ana hur nervös du är. Mycket hänger på priset, va?
Silverio?
Är du här?
Kan vi kolla hans mick? Det måste vara något problem med den.
Jag ber om ursäkt. Det är risken med direktsändningar.
Jag ställer en rak fråga.
Vissa kollegor påstår att amerikanska liberaler utnyttjar dig
och att priset är en kompensation för extremhögerns påhopp på vårt land.
Är du medveten om det?
Ponera att de ger dig priset för att blidka mexikanerna…
…i Los Angeles.
Vill du inte prata om det?
Då diskuterar vi ditt privatliv i stället.
Som den store Sainte-Beuve sa:
Det är ens privatliv,
vad man gör, beslutar och äter, som definierar ens verk.
Är det sant att du tog illa upp när du kallades för svartskalle som barn?
Och att din mamma och mormor skämdes för
att du var mörkare än du borde vara?
Att du var mer lik ursprungsfolket än de vita?
Föraktade de dig verkligen? De var ju ändå din familj.
Señor…
Din första flickvän, Alejandra Bravo, har berättat för oss på Instagram…
Som 16-åring gav ni er tillsammans ut på ett stort äventyr,
men du vägrade att ta av dig underkläderna.
Du var rädd för Guds vrede och för helvetet. Hur tänkte du då?
Skulle du ställa dig vid altaret med en oskuld?
Den store Silverio Gama var svartskalle, biltvättare,
en medelmåtta och en futtig radiopratare.
Idag är han hedersdoktor på UNAM.
Han är kommendör i Arts et Lettres-orden men saknar examen.
Han är den privilegierade borgaren
som vill skildra fattigdomen, misären och samhällets utstötta,
men han är också god vän med kanalens ägare.
Och hans familj hejar på Club América de Fútbol.
Hur känns det för sanningens väktare att själv bli utsatt?
Förut gjorde du kapitalistisk tv-reklam. Nu är du plötsligt konstnär.
Det verkar som att han inte vill prata.
Ett ord är nog för den kloke.
Fantastiskt, Silverio.
Du håller gärna låda för amerikanerna, men här vägrar du att säga något alls.
Det är riktigt synd.
Nu tar vi en kort reklampaus.
Silverio.
Hör du mig?
Jag blev uppehållen.
Var är du?
Jag försökte få en intervju med Halbrook.
Jag känner att du hör mig.
Jag hör dig, Lucía.
Där är du.
-Vart tog du vägen? -Jag vet inte.
-Vad menar du? -Jag var här och där.
Varför struntade du i intervjun?
Vill du ha ett glas?
Producenterna vägrar att sluta ringa.
-Jag kunde inget säga. -Jag ringer dem sen.
Luis har ringt hela dagen. Han är så arg.
De har gjort reklam för intervjun hela veckan.
-Det var du som tackade ja till den. -Så det är mitt fel nu.
Jag var rädd för att bli förödmjukad och utskrattad.
Varför skulle du bli det?
-För att hela grejen är så löjlig. -Vilken då?
Att jag söker bekräftelse från människor som avskyr mig.
Jag handlar impulsivt och hoppas på att få som jag vill,
och när jag får det, så vill jag inte ha det.
Och då skäms jag för att jag ville det.
Vad pratar du om nu?
Jag har försökt intala mig själv att det jag gör är viktigt,
att jag vill få ett erkännande.
Men när jag får det är allt jag känner att jag inte förtjänar det.
-Det är klart att du gör det. -Det är storhetsvansinne.
Nej, din falska ödmjukhet är det. Du gör alltid så här.
Du jobbar i skymundan i åratal, och när du får erkännande för ditt arbete,
blir du bitter och deprimerad och spelar offer.
-Jag vet. -Det är uttröttande.
Jag skulle vilja förändra mycket, och tro mig, jag har försökt.
Ditt bluffsyndrom är patetiskt. Du kunde åtminstone ha ringt.
-Luis och de andra tycker det. Alla vet. -Vad är det för trams?
Du blir oundvikligen till den person som du tror att andra ser dig som.
Det enda som intresserar andra är privatlivets banaliteter.
De bryr sig inte om någonting annat.
Har du insett det först nu?
Luis skriver dumheter om dig på nätet.
Nu skrattar hans tre miljoner följare åt dig.
Titta här.
Nu för tiden består livet bara av en rad idiotiska bilder.
Man vill bli sedd till varje pris.
Det är alltid samma sak: Vi skiter, torkar oss i röven och blir förlöjligade…
Sluta.
-Vad är det? -Du rör inte på läpparna.
Stör det dig?
-Ja, sluta med det. -Ja, okej.
Förr eller senare måste du ringa Luis.
Jag vet.
Hur kunde du bara strunta i honom?
-Jag ska till Uruapan. -När då?
Imorgon. Det har jag ju sagt.
Det är en stor mässa där. Jag kan inte låta Lucero åka ensam.
Jag har varit borta så länge.
Nå?
Då får det bli idag.
Vad har vi för val?
Där är du.
Vill du gifta dig med mig?
Pappa…
Lorenzo?
Vad är klockan?
Det är sent – eller tidigt. Jag vet inte.
Du behöver inte gå upp än.
-Jag drömde något fint. -Vad drömde du om?
Du sprang efter mamma runt i lägenheten. Ni skrattade.
Mamma visade tuttarna.
-Såg du oss? -Nej, det var bara en dröm.
Men…
Jag drömde en mardröm efteråt.
Jag hade ett genomskinligt plaströr i munnen.
Luft kom in genom det, och jag svällde upp som en ballong.
Jag kunde inte andas. Det blockerade luftvägarna.
Så jag drog ut det
med händerna.
Prata inte så högt. Du väcker din syster.
Hon kommer inte att vakna. Hon sover också, precis som jag.
Det stod människor i fönstren och tittade på mig,
men de sa ingenting.
Min bror Mateo var också där.
Människorna gick,
och du satte dig på sängen
och såg på mig med sorgsna ögon.
Så som du ser på mig nu. Jag drömmer det här.
Och det gör du också.
-Vi är ju vakna. -Nej. Jag drömmer om dig.
-Man kan inte drömma att man drömmer. -Jo, jag kan.
Jag kan det.
-Gör det ont här? -Nej.
Inte? Nu, då?
-Nej. -Nu, då?
Nej. Jag drömmer ju.
Då gör vi så här:
Jag klipper av en lock från ditt hår och lägger den på nattduksbordet.
Om den ligger där när du vaknar imorgon, betyder det att vi är vakna.
Nu ska vi se.
God natt.
Pappa.
Paco är sjuk.
-Hur vet du det? -På grund av maskarna.
De ser ut att må bra.
-Pappa. -Ja?
-Varför heter det Los Angeles? -Det vet jag inte.
-Finns det änglar där? -Kanske det. Sov nu.
Pappa.
Jag vill inte lämna dem här.
-Vilka då? -Paco, Guido och Ernesto.
Jag vill att vi tar med dem.
Vi pratar om det imorgon. Nu är det dags att sova.
Var har du varit?
-Du stängde inte dörren. -Det gör inget.
De hör oss inte.
Vad gör du?
Han är här igen.
Igen?
Tryck in honom igen.
-Vad är det? -Han vill inte.
Vänta.
Han kommer ut hela tiden. Han ville nog säga något till oss.
-Han är en bebis. Vad ska han säga? -Han klandrar oss.
-För vadå? -För att vi har glidit ifrån varandra.
Och för min själviskhet.
Minns du mitt utbrott kvällen innan? Det var då vi förlorade honom.
Det gjorde vi inte alls. Han valde att inte komma.
Lorenzo sa att han drömde om Mateo.
-Men Lorenzo föddes ett år senare. -Det spelar ingen roll. De minns honom.
Vi sa till barnen att deras bror inte är här
för att han flyger uppe i himlen med sina små vingar.
Minns du det?
Mateo är bara en tanke.
Han är inte en människa.
Människor kommer och går.
Men tankarna består.
Jag minns inte hur han ser ut. Hur kan ett barn bli ett vagt minne?
Han gav mig inte chansen.
-Att vadå? -Jag vet att jag kan vara en bra pappa.
Stackars liten.
Om jag hade sett ditt ansikte, skulle jag också ha velat krypa in igen.
Han måste ha blivit förfärad.
Stackarna Lorenzo och Camila hade inget val.
De tvingas se min nuna varje dag.
Vi borde släppa taget om Mateo.
Vi kan börja med att ta ut honom härifrån.
Vi måste hitta en ny plats till honom.
En plats där han kan få ro.
Gå upp nu, Silverio.
Jag gör frukost.
Vem är det?
Ja? Kom upp.
-Miguel. -Vilken Miguel?
Frisören. Han har varit här förut.
-Så tidigt? -De hämtar oss kl. 19.00.
Klockan är tio. Ska du fixa håret redan nu?
Det är för din skull. Var lite tacksam.
Ni kunde ha stängt dörren igår innan ni gjorde det ni gjorde.
-God morgon. Har du sovit bra? -Jag får knappt plats i sängjäveln.
-Jag gör ägg. Vill ni ha? -Nej tack.
Silverio? Ägg?
-Vem är det? -Miguel.
-Vilken Miguel? -Frisören.
Jag möter dig i vardagsrummet.
Idag har journalistförbundet sin fest.
-Var inte det imorgon? -Nej, idag.
Tack för att ni är snälla mot Miguel.
Vad tycker ni förresten om det här?
-Vad är det? -Min stadsdel: Narvarte.
Martín vill att filmen ska börja med fotografier från min bakgrund.
Bra idé, men jag gillar inte musiken.
Trist.
Varför då?
Vem fan bryr sig om ens bakgrund? Alla har en bakgrund.
Men alla känner inte till min.
Du har rätt. Om inte ens jag bryr mig, vem fan skulle då göra det?
-Vill du titta på en film? -På en fijm!
Vad tycker ni?
Vem är det? Jag?
Nej. Det får du inte ha med. Det är så pinsamt.
Jag låter dig inte.
Var hittade du det? Vi spelade in det på väg till Zihuatanejo. Ni var så söta.
Sluta, mamma.
Pappa och jag spelade in allt de första, vadå, tolv åren?
Varenda ljud på våra resor. Vi spelade in era fisar också.
Lyssna på det här.
Är det i Japan?
Helt otroligt.
Använd inte det där.
Varför inte? Det är soundtracket till vårt liv.
Tvätta håret, hördu.
-När kommer Camila? -Efter lunch. Hon ringer när hon landar.
Dina chilaquiles är klara.
Du måste äta. Du har en lång dag framför dig.
De är utan ägg.
-Jag går nu. -Inga ägg?
Vad är det där?
Det är en av mina konstigaste och mest känslosamma dokumentärer.
De skulle söka asyl i USA,
och på vägen dit stannade de och bad vid Cerro de las Piedras.
Och då visade sig Jungfru Maria.
De var många, men de kom aldrig fram till USA.
Vi letade efter dem,
men allt vi hittade var deras kläder och tillhörigheter.
Inga spår efter kropparna.
Vi fick höra att Jungfru Maria tog med sig dem.
Det kanske var en respons på deras tro och förtvivlan.
-Tror du på det? -Nej.
Jag tror inte på det jag inte har sett.
Som dokumentärfilmare ska man inte tro.
Man ska veta vart man ska titta och vad man ska fokusera på.
En del av dem berättade otroliga historier för kameran.
-Ska du ha med det i filmen? -Ja, jag tror det.
Varför då?
Som invandrarland är det en del av vår historia.
Dessa människor lämnar allting bakom sig för att de inte är värda något här.
De vill ha något bättre.
-Som att städa toan på en snabbmatskedja? -För många av dem är det bättre.
De flyttar för att de vill. Det gjorde vi.
-Det är inte samma sak. -Vi lämnade allting bakom oss.
Ja, men de hade inget val. Det fanns inga jobb.
Här blir de dödade och bestulna.
Vi saknade ingenting. Vi var första klassens immigranter.
-Jag fattar inte. -Vadå?
Hur representerar det dig?
Varför prata om ditt liv genom dem om du inte ens vet vilka de där?
Du filmar och intervjuar dem,
du tjänar pengar på dem, men du vet inte vilka de är.
-När blev du en sån besserwisser? -Vadå?
Du är 17 och tror att du vet allt.
-I din ålder arbetade jag på en fiskebåt. -Inte den där dumma båten igen.
Så går det när man får allt och inte lär sig någonting.
Du uppskattar inget, för det har inte kostat dig någonting.
Du har inga skyldigheter.
-Det är ditt fel. -Vadå?
-Jag finns här på grund av dig. -Och ingen varnade mig för det.
Tonåren smyger sig på, och det är ett heltidsjobb.
Och allt är ett jävla problem.
Jag bad inte om att bli född.
Du förstår det väl?
Att du inte respekterar någonting. Inte ens dina föräldrar.
De människor som du anser lever ett trist liv,
de respekterar sig själva, sina förfäder och sina seder.
De hade sina ritualer långt innan USA,
ett land där man bara respekterar pengar, lärde sig att knyta sina skosnören.
Jag säger att du inte vet vilka de är, och det är sant.
Hur vet du vad jag uppskattar och inte? Jag uppskattar andra saker än du.
Även om det är påfrestande.
Som att uttrycka känslor, vilket du så gärna vill.
-Ja. -Det är påfrestande, men jag gör det ändå.
Men det är inte rätt känslor, och därför gills de inte.
Prata spanska, för fan.
Varför då?
Som mexikaner i Mexiko pratar vi spanska!
Varför svarar ni inte?
Hallå?
Du gör alltid samma sak.
Varje gång vi är i Mexiko
ska du övertyga mig om hur coolt, djupt, spirituellt och kulturellt det är.
Men det är det inte. Folk här lider och svälter.
Lorenzo…
Om du nu gillar Mexiko så mycket, varför flyttade vi till USA?
Varför skulle vi växa upp där?
Det var Reynolds.
Repetitionen är visst klockan 17 på tisdag LA-tid.
Grattis. Du är en höjdare nu.
Det land som bara respekterar pengar ska ge dig ett pris.
Och du ska dit och hämta det. Jag ser fram emot vad du ska säga.
Det var inte Jungfru Maria som tog med sig dem.
De försvann för att de dog, för fan.
-Du vet att du är likadan, va? -Va?
Du ska alltid berätta hur illa det är i Mexiko.
Men så fort en amerikan kritiserar landet,
är Mexiko ett fascinerande gastronomiskt, kulturellt och antropologiskt experiment.
Jag menar bara att man måste lämna Mexiko
för att förstå vad de har stulit och förstört.
Lorenzo försökte säga att det är ett fattigt land.
Det är ojämlikt. Det är inte samma sak.
Toppen. Du vinner igen.
Du har som vanligt rätt. När tog du senast en promenad i stan?
Släpp det.
Vill du ha en ny chans?
-Att vadå? -Att bli en bra pappa.
-Ja. -Då får du det.
Lorenzo och Camila är fortfarande unga. Du måste bara bli mer närvarande.
Jag är ju här, Lucía.
Ja, du sitter med din dator och jobbar på din jävla film.
Jag hämtar kläder nu!
Öknen är rena dödsfällan.
Om man inte dör av värmen eller bergen, så dödar en orm eller skorpion en.
-Vart är ni på väg? -Till Arizona.
Vi tar oss genom Nogales.
Vi bär med oss guden Centéotl så att han återuppstår.
Vad hände med den guden?
Han dog. Det finns ingen mer majs. Vi svälter ihjäl.
Man behöver inte dö för att hamna i helvetet.
Det är bara att ta sig till Chalchihuites.
Där i vår by finns bara död, hunger och våld.
-Är ni fler? -Ja, våra barnbarn.
De är där med Centéotl.
Mina barn blev mördade. Vi ska ta oss norrut till min bror.
Tack.
Lycka till.
Har ni tillräckligt med vatten?
Där är hon. De har hittat henne.
Lyssna på min syster. Hon är i telefon.
Hon säger att Jungfru Maria visade sig för dem vid Cerro de las Piedras.
När de tog sig upp på kullen, blev natt till dag.
Då visade hon sig. Hon välsignar dem.
Silverio…
Hur mår du?
Du verkar trött.
Fridfull.
Lugn.
Är du inte rädd?
För vadå?
Att dö.
För er är döden kristen.
En behaglig hjärtattack i sängen.
För oss är det vårt dagliga bröd att bli kastad i en massgrav.
Här i fängelset kan ingen döda mig.
Men jag kan se till att ni där ute dör.
Förut var jag fattig och osynlig. I årtionden såg ni mig inte.
Men nu har jag er i ett järngrepp.
Vi är vandrande bomber.
Det finns miljoner av oss i de fattiga byarna.
Vi står i mitten av denna paradox.
Vi är en ny art. Vi är andra varelser än ni.
Vad borde vi ha gjort?
Ni intellektuella älskar att prata om klasskamp och de marginaliserade.
Men sen dyker vi upp.
Proletariatet, de missnöjda, de utnyttjade… Det är inaktuellt.
Någonting nytt håller på att växa där ute,
något som växte upp i dyn och skolades av absolut analfabetism.
Och det lurar i stadens utkant.
Misärens tid är över.
Vad förändrades i slumområdena?
Vi fick pengar. Vi har miljoner.
Men ni är bankrutta, och era ledare är inkompetenta.
Det kan du ge dig fan på!
Hänger du med?
Vi är effektiva,
medan ni är långsamma och byråkratiska.
Vi fruktar inte döden, ni dör av fruktan.
Vi bär riktiga vapen, ni bär 38-kalibriga pistoler.
Vi attackerar, ni försvarar.
Ni är humana, vi är skoningslösa.
Ni har gjort oss till tv-stjärnor, vi har gjort er till pajaser.
Vi har stöd i slummen, av rädsla eller uppskattning, men er avskyr de.
Ni är regionala, nationalister och korrupta.
Vi har 50 miljoner amerikanska knarkare i vårt våld.
Våra vapen kommer från jänkarna. Vi är globala.
Vi glömmer inte er. Ni är våra kunder.
Ni glömmer oss så snart chocken från det våld vi provocerar fram har lagt sig.
HEDERSLEDAMOT I MEXIKOS JOURNALISTFÖRBUND
Hur känns det att stå framför kameran?
Hur går tankarna just nu?
Om jag berättar det, blir jag inlåst på livstid.
Känner ni er mer amerikansk eller mexikansk?
Jag har ingen nationalitet.
Vet ni vad som pågår i ert land?
Nej. Ärligt talat förstår jag mig inte på det.
Men jag älskar det.
Vad ska vi göra med världens farligaste kartell?
Företagskartellen i USA.
Får jag ta en bild med dig?
-Tack. -Jag älskar dina verk.
Det gör jag också.
Tack. Ha en bra kväll.
Den där arroganta jäveln.
-Finns det ingen mescal? -En servitör serverade det där borta.
Pappa!
Älskling!
Vad glad jag är att se dig.
Flyget var försenat. Det slutar aldrig snöa i Boston.
Läget, brorsan?
-Anordnas hela festen för dig? -Det verkar så.
Vad hemskt. Kom. Släkten är här borta.
-Hela familjen väntar på dig. -Var är de?
-De är där borta, mamma.
Svågern!
Vem har betalat för allt det här? Är inte journalister fattiga?
Du klagar oavsett hur bra eller dåligt du har det.
-Ta något att dricka. Det är gratis. -I så fall…
-Älskade svartskalle! -Älskade syster!
Jag älskade verkligen dokumentären.
Den var jättebra, men också lite gnällig.
Och lite väl lång.
Den är inte ens en och en halv timme lång, latmask.
-Juvelen i kronan. -Inte så pjåkigt, va?
Jag kanske får vara med i nästa film, om så bara som statist.
Grattis.
Äntligen har du lyckats, din jävel!
Jag har saknat er.
Det är rena miraklet.
Du var inte där när min dotter gifte sig eller när pappa dog.
Men när de firar dig, då dyker du upp.
Som om hans nåd bemödar sig att delta i våra obetydliga träffar.
Kul att se dig. Och grattis, din jävel.
De lämnar dig aldrig i fred.
Vem anade att du skulle få ett pris
från samma jävlar som du har kritiserat hela livet?
Eller hur?
-Du har något på näsan. -Vad är det?
Det är visst lite skit från allt amerikanskt rövslickande.
Med tanke på hur dum du är, förvånade du oss alla.
Stick och brinn.
Men allvarligt talat… Jag beundrar verkligen dig.
Tack. Jag beundrar dig också.
-Stå med fötterna på jorden. -Men vi behöver väl inte din feta röv här?
Där fick han mig! Han kallar mig för skräp!
Åk tillbaka och fortsätt att slicka mexikansk röv.
Om ni jävlas med honom, hamnar ni i tidningen.
Titta vem som är här. Pablo.
Pablito, spring och göm dig.
Du vill väl inte att det ska komma ut att du har ett strandhus i Baja?
Jag kunde inte bry mig mindre.
Skål för Silverio.
Skål!
-Skål! -Skål!
Ge mig en cigarett.
Jag känner mig överväldigad.
-Vem är han där borta? -Vem då?
Där borta. Konstkritikern. Jag har glömt hans namn.
Som vanligt.
Hej, Luis.
Tack för att du kom.
Tack för att du inte bjöd in mig, din jävel.
-Lucía, hur mår du? -Bra. Vad kul att du är här.
-Jag tar en mescal. Vill ni ha något? -Nej tack.
En mescal, tack.
Den lysande Silverio. Journalisten, dokumentärfilmaren och konstnären.
Han som ser ner på oss från sin piedestal.
Han som varken dyker upp på intervjun
eller bryr sig om hur hårt tv-teamet arbetar.
Förlåt.
I dina ögon är alla andra på den här festen bara löst folk.
Var och en av oss. Men där har du fel.
Vi som inte lämnade Mexiko är martyrer.
-Jag lovar… -Räckte det inte med att strunta i mig?
Jag har sökt dig i flera dagar. Varför har du undvikit mig?
Jag vet. Jag är ledsen.
Varför då?
Tack för att du bjöd in mig till programmet, men…
Men vadå?
Jag kunde inte komma.
-Duger inte mitt program åt dig? -Gör inte så här, snälla.
-Vi är vänner. -Ja, precis.
När en vän ringer, så svarar man och säger som det är.
Framförallt du.
Självaste herr sanningssägare och herr kritiskt tänkande.
Du måste skämta.
Kom, är du snäll.
Du har öppet kritiserat mina verk många gånger.
Varför bjöd du in mig?
Varför frågar du det?
Varför bryr du dig om du ändå avskyr mina verk?
Jag är journalist. Jag är opartisk.
Du är min vän, och jag anar vad du har att säga.
Men du borde säga sanningen till mig och inte till allmänheten.
Vill du höra sanningen? Vill du veta vad jag verkligen tycker?
Ja. Jag tål att höra det.
Jag tycker att dokumentären är pretentiös och onödigt drömlik.
Du försöker dölja ditt mediokra skrivarbete.
Den är ett hopplock av meningslösa scener.
När jag inte kände för att börja skratta, var jag uttråkad.
Dokumentären ska vara metaforisk, men den saknar poetisk förmåga.
Den känns som ett plagiat, och du har knappt sopat igen spåren.
Varför skrattar du? Den är banal och slumpartad.
Soldaterna med blonda peruker vid Castillo de Chapultepec…
Vad är grejen med det?
Först sitter killen på ett tåg med några axolotler,
och plötsligt är han i sin lägenhet mitt i öknen.
För att det var så du råkade föreställa dig det.
Varför just där och inte på exempelvis Aztekastadion?
-Ja, varför inte? -För att livet inte är så.
Livet är kronologiskt. Handlingar får konsekvenser.
Det är en fiktiv dokumentär. Humor är en seriös sak.
Oavsiktlig humor i så fall. Du bröt mot journalismens alla regler.
Du sket i att vara objektiv, neutral, historiskt korrekt och sanningsenlig.
Du kunde inte hålla ditt ego i styr.
Du var till och med själv med i filmen.
Du lät historiska figurer skildra dig. Vem fan tror du att du är?
Svara på det, du!
Du måste skämta. Ge mig en cigg.
Om du vill berätta om ditt liv, så gör det sanningsenligt.
Skriv en självbiografi.
Aldrig i livet. Jag vet inget tråkigare än mitt liv.
Så vad fan ville du förmedla?
Du pratar om ditt privatliv eller kosmos, om personliga tragedier eller politik.
Vad är det? En biografi, fars eller…?
Jag är allt och inget av det.
Du låter som en konstnär.
Tänk om det är en berättelse om oklarheter. Det passar mig bra.
Du är ju inte klok. En berättelse om oklarheter? Vad fan…
Jag vill inte prata om mitt liv.
Minnet är inte sanningsenligt – det är emotionellt.
Jag är trött på att säga vad jag tycker och inte vad jag känner.
Du är journalist.
Du måste säga vad du tycker och tycka vad du säger.
-Förut hade du åtminstone bra idéer. -Vad tjänar det till…
…i en värld som går oss ur händerna?
Du börjar bli gammal. Det här är en solklar medelålderskris.
Ja, det kanske du har rätt i.
I den här åldern går tiden så fort att den nästan känns som ett krampanfall.
Ett virrvarr av bilder,
minnen och fragment som binds samman.
Hur vacker är inte den här fula staden?
Men vad fan, kompis…
-Ursäkta att vi stör. -Ingen fara.
Luis Valdivia, får vi ta en bild?
-Ja, det går bra. -Tack.
-Ställ dig i mitten. -Okej.
-Här. -Okej.
Det blir bra.
Ett, två…
Lysande.
Tack ska du ha. Vi gillar verkligen ditt program.
Tack. Trevlig kväll.
Glöm bara inte…
…var du kommer från och vem du var innan vi träffades.
Vad skrattar du åt, ditt as?
Åt dina jävla klarheter.
Lika kategoriska som din journalistik.
Lika trångsynta som ditt skarpsinne.
Lika mediokra som din konstnärliga begåvning.
Jag skrattar åt din platta, patriotiska nationalism.
Du viker dig för en bransch som sysslar med offentlig förnedring
och lynchning på nätet.
Klicken visar vad vi ska tro på.
Den nya guldgruvan för företagen.
Jag är den jag är för att jag lämnade dig, Mexiko och tv-branschen.
Men se på dig.
Du är så vulgär
och bitter, och dessutom är du stolt över det.
Du är en bedragare.
Du tigger efter lajks i sociala medier, du umgås med dina gelikar.
Du är vän med presidenten och ivrar för de ideologier och idiotier som är inne.
Du är sinnebilden av en modern journalist:
en underhållare och opinionsbildare.
Det är såna som du som har berövat oss sanningen.
Gå och dansa, du. Jag är trött på att lyssna på dig.
Tuffa män dansar inte.
Det är pappas ord. Du får inte använda dem.
Gå nu. Jag vill inte höra mer.
Jag sa att jag inte ville höra mer.
-Äntligen. -Hur gick det med Luis?
Berätta.
-Fantastiskt. -Menar du det?
Kom, så dansar vi.
-Vi tar en mescal. -Nej, vi dansar.
Snälla.
-Nej, vänta. -Kom, så dansar vi.
Jag har inte lust.
Det finns hundra män här som gärna dansar med mig.
Det verkar som att djungeln kallar.
Pappa!
Känner du igen låten?
-Vilken då? -Den här.
Jag ber om ursäkt. Festen fortsätter alldeles strax.
Innan vi bjuder upp vår hedersgäst
ska vi få höra några ord från vår uppskattade inrikesminister:
den ärade Siniestro Quiñones.
Ge honom en stor applåd.
Tack. Tack ska ni ha.
Den här festen avslutas med en prisutdelning.
Det är ett pris som gör oss stolta och som för första gången går till en mexikansk,
men även latinamerikansk, journalist.
Var har vi vår hedersgäst?
Kom upp och säg några ord.
Pappa, vart ska du?
Var är han?
Han kommer alldeles strax.
Han verkar inte vara här.
Vi ropar hans namn.
Jag har sagt mitt. Nu är det Silverios tur.
HERRTOALETT
Vad ska det här likna?
Det kan inte vara sant.
Min pojke har blivit så grå.
-Jag är nästan i din ålder, pappa. -Du har blivit gammal.
Åldern smyger sig på.
Plötsligt är den ett heltidsjobb.
Att gå, äta, gå på toa… Allt blir ett problem.
Jag visste inte det. Ingen varnar en för det.
Jag är glad att du är här.
Hur skulle jag kunna missa min sons fest?
Jag är ledsen att mamma inte är här.
Tanken på att aldrig få vara med henne igen är outhärdlig.
Ibland hälsar jag på henne på rummet och drar henne i benen.
Grabben…
Jag är ledsen att jag aldrig har sagt hur stolt jag är över dig.
Men det har du, pappa.
På ditt eget sätt, utan att säga det.
Jag insåg det till slut.
Du var en bra pappa.
Jag förlorade allt jag hade.
Därför kunde jag inte vara mer
än en pappa och emellanåt en make.
Jag skämdes för vem jag kunde ha varit men som jag aldrig var.
Men du har blivit så världsvan. Du är väldigt framgångsrik.
Och du som var en sån klåpare.
Din mamma och jag anade aldrig det här.
Jo, jag vet.
Inte jag heller.
Ibland skäms jag också över vem jag är och vem jag borde ha varit.
Mår du bra?
Det hade hjälpt att få veta vad du tyckte om mig på den tiden.
Att få höra det.
Att få veta att du såg mig.
Jag gjorde mitt bästa.
Vi gör alltid vårt bästa, men det är aldrig bra nog.
Framgången har varit mitt största misslyckande.
Jag skulle offra allt för att ge Camila och Lorenzo det du gav oss.
Upp med hakan.
Det är fest.
Depression är de borgerligas sjukdom och beror på alltför mycket fritid.
Vi har inte tid att vara ledsna.
Jag ser dig varje dag. Jag känner dig nära mig för att jag släppte taget om dig.
Jag saknar dina stora händer och din rena lukt.
Jag saknar våra samtal. Du tog alltid fram det bästa hos mig.
Jag finns alltid här för dig, närhelst du behöver mig.
Jag kan inte släppa taget om Mateo.
Det gör du så småningom.
Livet är en kortvarig serie meningslösa händelser.
Du måste hänge dig det.
Knyt nävarna och håll huvudet högt.
Låt oss dränka vår skam med ett glas och utbringa en skål för din framgång.
-Skål. -Skål.
Minns du vad jag brukade säga?
-Ta en klunk av framgången… -Ta en klunk av framgången…
Skölj runt den och spotta sedan ut, annars blir man förgiftad.
Vem där?
Hej, mamma.
Vilken trevlig överraskning.
Jag visste inte att du skulle komma.
Jo, jag ringde igår. Vi pratade ett bra tag.
Jag sa att jag skulle komma.
-Har du pratat med dina syskon? -Jag träffade dem på festen.
På festen?
Mexikos journalistförbund ville hylla mig.
Jag ville bjuda in dig men tänkte…
Jag trodde att du skulle ta med dig barnen.
Hur mår Camila och Mateo?
Lorenzo. Camila och Lorenzo.
-Vad sa jag? -Mateo.
Det menar du inte! Mateo var död redan vid födseln.
Det var han inte alls. Han levde i ett dygn, i 30 timmar.
Det är inte att leva. Det här är inte heller att leva.
Jag borde vara död.
Det har du sagt i tio år nu. Vi är alla döende, men du är kvar.
-Vad gjorde du igår? -Vi var på bio.
Med Elvira och hennes vänner från äldreboendet?
Ja.
Och?
Bara gamlingar.
Det var så trist.
Vad förväntade du dig?
Människor som jag.
I min ålder.
Det hände något konstigt.
Vadå?
Jag gick på toaletten på biografen… Du kommer inte att tro mig.
Min säng stod där inne.
Någon hade ställt hela mitt sovrum där inne.
-Det måste du ha drömt. -Nej, inte alls.
Någon hade flyttat mitt hem till biografen.
Där är den, där utanför.
Jag ville bara se hur filmen slutade.
Vi är hemma hos dig, mamma.
Kom, så går vi och tittar där ute.
Ser du att busken blommar?
Det här är din altan och ditt hem.
Hur är det med Susana?
Åh, älskling…
Hembiträdet rånar mig.
Hon är inte hembiträde, hon är sköterska.
De är likadana allihop.
Susana är utbildad. Varför ser du ner på henne?
För några dagar sedan kom din pappa med några armband
som tillhörde din farmor.
Nu kan jag inte hitta dem.
Pappa dog för åtta år sedan.
Nej, det gjorde han inte.
Han är död, mamma.
Vad är det du säger?
Jag träffade din pappa hemma hos din bror vid jul.
Han vägrade prata med mig.
Han var säkert arg, eller så träffar han en annan kvinna.
Han hälsar på då och då.
När jag sover på mage, drar han mig i benen.
-Och så sjunger han mig till sömns. -Vad sjunger han?
Jag minns inte mer.
Det är det…
Första gången jag älskade med din pappa, så lyssnade vi på den sången.
Och sen
visslade han den för dig medan du låg i min mage.
När du var liten
och skrek och hade dina utbrott,
så brukade han lugna ner dig genom att vissla den där sången.
Gjorde han? Det minns jag inte.
Jag minns ingenting från barndomen.
Vems sång är det?
Det är Agustín Laras eller Pérez Prados.
Det ringer ingen klocka.
Snälla, prata med munnen. Du gör mig galen.
Förlåt.
Men försök att komma ihåg sången.
Vem var det som sjöng den?
Den där själviske mannen tog den med sig.
Ursäkta.
God eftermiddag. Vad önskas? Det finns komage, campechano…
Jag tar två oxtungor, tack.
Det ska bli.
-Allting på? -Ja, allting på.
-Är allt bra? -Ja.
-Behöver ni hjälp? -Nej.
-Låt mig… -Rör mig inte!
Vad är det med henne?
-Jag vet inte. -Är hon död?
Jag är inte död.
Jag är försvunnen.
-Ni är ju här. -Strunta i henne. De gör så här jämt.
-De försvinner men fortsätter att jävlas. -De varken dyker upp eller dör.
-Berätta vad det är som pågår. -Det kan jag inte.
De är här men ändå inte.
Allt de gör är att klaga.
Berätta vad det är.
Tro mig. Det är bättre att inte veta.
Martín!
Polis!
Idéerna har slukat gudarna!
Gudarna har blivit till idéer!
Blåsor fulla av galla!
Blåsor som sprack!
Avgudarna exploderade!
Gudarnas förruttnelse!
En svärm av flugor!
Helgedomen var en dynghög!
Dynghögen en barnkammare!
Beväpnade idéer grodde, idoliserade idéer, vässade syllogismer!
Gudomliggjorda kannibaler!
Idéer lika idiotiska som gudar.
Rabiata hundar. Hundar betagna av sin egen spya.
Vi har grävt upp ilskan.
Den genitala solens amfiteater är en dynghög.
Ett dött land där ingen av oss dör.
Vem tror ni att ni är som stjäl Octavio Paz idéer?
Hans ord fanns för att jag gjorde det, don Silverio.
Gör inte så att jag skrattar, Cortés. Ni var en bandit.
En skurk som blint svingade sin machete i djungeln.
-Ni har inte en enda bok i er. -Ni känner inte mig. Det gör ingen.
Om er skamkänsla vore jämförlig med den olycka erövringen orsakade,
lär ni ha varit mer ödmjuk.
Har ni eld?
Jag vet vad ni tänker.
I femhundra år har man klandrat mig utan att veta ett skit.
-Vet ni inte var ni sitter? -Gör inte ni? Se dig omkring.
I den vackraste av städer, där 300 000 indianer bor.
-Inte indianer. -Amerikaner.
-Nej. -Strunt samma.
Hur kunde 400 spanjorer och 16 ryttare störta ett helt rike?
-Indianerna… -De var inte indianer.
Kannibaler, då. De åt upp varandra som vildar.
De avskydde varandra.
Och de alla avskydde tlatoanin.
I just det där hörnet, träffade jag Moctezuma.
-En bra snubbe. -Nej.
Det var i det där hörnet som vi upptäckte Europa.
Vi försökte bara hjälpa er. Vi gav er vår Gud och vårt språk.
Samt smittkoppor, mässlingen och rädslan för helvetet.
Och gonorré.
Och er armé, oligarkin,
er kyrka och 300 år av de fulast tänkbara vicekungarna.
Ta bara vår gud Centéotl.
Ni begravde våra gudar och gav oss en ny. En blodig, plågad och korsfäst en.
Var inte så dum, Cortés.
Ni var blott en nyttig utlänning.
Man vinner lätt ett krig när fienden, vårt folk, sviker och angriper sig själv.
Jag ville aldrig ha krig. Jag förälskade mig i landet och dess folk.
Det är vackra ord från en mördare.
En mördare?
Jag lade grunden till en ny värld.
Mina barn var de första mexikanerna, och jag är er far.
Jag levde och dog som en mexikan.
Ni är tyvärr lika hatad i Mexiko som i Spanien.
Det finns inte en enda staty av er.
Det händer att man tror att man är från flera platser,
trots att man inte är från någonstans alls.
Hatet må vara det öde stora män går till mötes.
Sluta med de där barnsliga utbrotten. Varför är ni så arg?
Ni är varken indian, zambo eller cambujo.
Ni är mer kreol och mestis än mina egna barn.
Ni vill varken vara indianer eller spanjorer.
Ni har frivilligt valt ett liv som horungar för att samexistera i limbo.
Vad i helvete!
Släck den där skiten! Jag ser inget!
Vad är det?
-Han brände mig med cigaretten. -Ligg kvar.
Ligg kvar.
Ligg kvar! Vi tar om det!
Klipp! Martín!
Säg åt dem att ligga kvar!
Hur är läget, mannen?
-Fem minuter! -Vänta!
-Gör er klara, alla döda och försvunna! -Vi tar om det! Ligg kvar!
Vad fan!
Det är bra. Jag spelar in en film, men regissören är riktigt dryg.
En film om Hernán Cortés eller något i den stilen.
Sube, Pelayo, sube!
Jävligt schysst hus!
-Ville Pablo Galindo ha betalt? -Nej, han lånade ut det i några dagar.
Rika gör aldrig någonting gratis.
Det är därför de är rika.
Urläckert!
Han tar nog betalt på ett eller annat sätt.
Hortensia och jag går och hämtar strandgrejerna.
-Be Lorenzo om hjälp. -Han vilar.
Det kan han göra senare.
Livet är rikt när man har rika vänner.
Jag går till stranden innan ni blir för jävliga.
Stjäl inte besticken, era jävlar!
-Bara bordssilvret! -Och det fina vinet!
God morgon. Välkommen.
Pappa, kom!
-Vad är det? -Hortensia får inte komma in.
Varför inte?
-Hembiträden släpps inte in. -Hon tillhör familjen.
Kan du inte göra ett undantag?
Vi är Pablo Galindos gäster. Vi bor hemma hos…
Jag beklagar. Samtliga ägare har godkänt den regeln.
Hembiträden släpps inte in.
-Inte ens till stranden? -Tyvärr.
-Vem är din chef? -Han är ledig idag.
-Hortensia, gå hem du… -Nej! I så fall går ingen in.
-Det är reglerna. -Du måste göra något. Ring…
Det är reglerna!
-Jag ringer Pablo och… -Varför då, señor?
Det är de rika som bestämmer.
Kom, så går vi.
Stoppa upp stranden i röven!
-Det är officiellt nu. -Vadå?
Amazon har köpt Baja California.
-Stranden tillhör amerikanerna nu. -Nej, vad bra!
De får gärna köpa hela Mexiko. Det är lika bra.
Jag visste inte att min egen familj var så opatriotisk.
Föreställ er hur det skulle bli om…
-Vad är det? -Man kan tro att du är utsvulten.
Frukten smakar faktiskt frukt här.
-Hur mår du? -Bra.
Det är visst en bit till stranden. Mamma vill hinna dit innan solnedgången.
Vi går snart.
Men hur har du det med allt?
-Med allt? -Hur är det i Boston?
-Är du fortfarande ihop med Mark? -Ja.
Du låter inte så övertygad.
Nej, det är inte det.
Det är bra mellan mig och Mark.
Inte allt, så är det ju aldrig, men…
Jag har inte tänkt på Mark alls.
Varför inte?
Jag vet inte.
Det är märkligt att vara här.
Var då? Vid stranden?
I Mexiko.
-Nu förstår jag inte. -Jo, det gör du.
Hur så? Dina släktingar är här.
-Exakt. -Exakt vadå?
Allt som aldrig blev verklighet. De påminner mig om det.
-Allt som aldrig blev verklighet. -Ja. Bland annat Mateo.
Mateo är inte ensam i bardo. Ibland känns det som att vi alla är där.
Din familj kommer alltid att vara här. Du har ditt hem här, dina släktingar…
Sluta! Jag mår bra. Jag är bara ledsen.
Ibland är det bra att vara ledsen, men du ska alltid hitta en bortförklaring.
Ibland är saker och ting bara som de är.
Mitt hyreskontrakt löper ut nästa månad.
-Jag tänker åka tillbaka till Mexiko. -Varför då?
Jag vill bo här.
Ditt jobb i Boston, då?
Jag kan inte växa i min roll längre.
Jag har tröttnat på att äta en sallad ur en matlåda ensam vid skrivbordet.
-Vad tänker du göra i Mexiko? -Det vet jag inte.
I så fall måste du vänja dig vid att vara mycket mer försiktig.
Mina vänner bor här. Det har aldrig hänt dem något.
För att de bor i ett grindsamhälle med vakter. De har chaufförer också.
Vill du leva så? Inte jag.
De lever i alla fall inte i en steril verklighet som vi.
En steril verklighet där man kan promenera på kvällen och åka kollektivtrafik.
Har du någonsin åkt kollektivtrafik?
-Jag gör det. -Lägg av.
-Var ligger Santa Monicas station? -Mellan Ocean och Venedig.
Fel.
Hur mycket kostar en biljett?
-Det vet jag inte. -Nej, självklart inte.
Vi är vuxna, pappa.
Vi väljer själva var vi vill bo.
Eller hur?
Jag finns här för dig oavsett vad.
Men det är klart att jag vill ditt bästa.
Kom nu. Det börjar bli sent.
Ibland är det bästa för oss inte det som är det bästa för oss.
Vi går innan mamma tappar humöret.
-Hur går det? -Helt okej.
Säg till om du vill bjuda in Jon och Stephen.
Pappa.
Minns du Paco?
-Vem då? -Paco, Guido och Ernesto.
-Axolotlarna jag hade i Mexiko. -Ja, just det.
När jag var liten och vi flyttade till LA, tog jag med mig dem.
Jag var ju tvungen att lämna mina vänner.
Så jag gömde Paco, Guido och Ernesto i en resväska
i en plastpåse fylld med vatten.
Jag sa det inte till någon, och när vi var framme,
öppnade jag väskan.
Den var dyngsur, plastpåsen var öppen och de hade försvunnit bland kläderna.
De rörde sig inte, så jag slängde dem i toaletten.
Jag ville se om de började simma, men de sjönk.
Då förstod jag att de var döda. Jag gömde dem i en kartong under sängen.
Efter några dagar började de lukta, så jag la dem i frysen.
Jag minns att mamma lagade fisk till middag, men jag rörde inte maten.
Jag var helt övertygad om att vi höll på att äta upp dem.
Vad är det?
Jag visste inte det. Varför har du inte sagt något?
Du var borta.
Du var i Marocko av någon anledning.
Eller så var du hemma. Jag vet inte.
Det spelar ingen roll.
Om du hittar en bomb inne på flygplatsen,
så ta med den till närmaste informationsdisk.
Tack för hjälpen.
Vänd er inte åt vänster.
Hej.
Ta av er glasögonen, sir.
-Vad är syftet med resan? -Vi bor här.
Nej, det gör ni inte.
Fingeravtryck.
Jo, vi bor här. Jag är journalist. Det här är mitt hem.
Nej, det är det inte.
Ni har ett O-1-visum. Titta in i kameran.
Ja, för att jag jobbar och betalar skatt här.
-Jag kan säga att jag bor här. -Fingeravtryck.
Nej, det kan ni inte göra.
Om ni tittar hit, så kanske ni känner igen mig…
Prata engelska.
Det räcker.
Vad heter ni?
-Ursäkta? -Ert namn.
Släpp det.
-Flytta på armen, sir. -Jag vill prata med er chef.
Det är inte nödvändigt.
Inte nödvändigt, nej…
Nu kan ni gå.
Nästa.
Vilken idiot.
Kom nu.
VÄLKOMMEN TILL USA
Ursäkta.
-Är ni chef? -Ja.
Den där kontrollanten var oförskämd.
Jag har bott här i 15 år,
men han anser att jag inte har rätt att säga att jag bor här. Det är hutlöst.
-Vad har ni för status? -Jag har ett O-1-visum.
Då kan ni säga att ni bor här.
Om han är landets ansikte utåt, så borde ni ta tag i saken.
Det var förödmjukande.
Jag beklagar. Jag tar hand om saken.
Det aset borde be om ursäkt.
-Han säger att du förödmjukade honom. -Jag var inte respektlös.
Han var aggressiv.
Jag vill att han ber om ursäkt.
-Jag sköter det. -Jag vill ha en ursäkt.
Vad har hänt? Släpp det.
Han ska säga att det här är vårt hem.
-Det är det inte, sir. -Vad säger ni?
-Det är reglerna. -Vilka regler?
Han har ett O-1-visum och hans familj ett O-3.
De får säga att de bor här.
-Gick det fram? -Be om ursäkt.
De är inte amerikaner.
Och vad är du? Mexikan, kines eller svensk?
-Sir. -Jag gick i skolan här.
-Det här är vårt hem. -Lugna ner er son.
Aldrig i livet.
Han ska hålla tyst och visa respekt. Jag är så jävla trött på den här skiten.
Om ni vill säga att ni bor här, så gör det.
-Titta oss i ögonen. -Inte den tonen.
Du pratar spanska. Du ser väldigt mexikansk ut.
Jag förstår inte.
-Är du rädd att bli avslöjad som mexikan? -Jag är amerikan.
Amerika är en kontinent, din idiot. De stal namnet från oss.
-Han förstår visst. -Han bad inte om ursäkt.
-Be om ursäkt. -Säg förlåt.
-Säg förlåt.
-Rör mig inte!
-Säg det! -Rör mig inte!
Säg det!
Säg förlåt! Säg det!
-Vilket fint hem ni har. -Tack.
Ingen orsak. Tack. Ha en bra dag.
-Lorenzo, flytta på resväskan. -Ja, jag ska.
Jag tar en promenad. Jag har ont i huvudet.
Lägg dig ner en stund,
så kanske du slutar att se ut som en gammal valross.
Du kan inte ta emot priset så där.
De vill få oss att tro att Jesus var vit.
Det är lögn.
Jesus var inte vit. Han var brun!
Faktum är att han var palestinier.
Ursäkta mig.
Välkommen ombord Metro Expo Line.
Tågets slutstation är Downtown Santa Monica.
Nästa station: Expo Park/USC.
Nej, låt dem vara.
Låt mig vara.
Se upp för dörrarna. Dörrarna stängs.
Nästa station: 7th Street/Metro Center i Downtown LA.
Detta är tågets slutstation.
Glöm inte…
Vad fan.
Sir.
Är allt bra?
Sir?
Är allting bra?
Behöver ni hjälp?
Kan jag hjälpa till?
Jag förstår inte.
Sir?
Jag förstår inte.
Juan!
Ring en ambulans.
God afton.
Jag är stolt över att få vara här och representera min far och familjen.
De senaste dagarna har varit tragiska, men idag väljer jag att vara lycklig.
Jag ska läsa min fars tal för er.
Han bar det med sig.
Kära kollegor i American Society of Journalists…
Det var allt.
Pappa gillar inte att stå i rampljuset.
Man skulle kunna säga att han fick sin stroke för att slippa komma hit.
Han skrattar säkert åt oss i sin koma.
Silverio Gama älskar Kalifornien.
Han valde att bo här de sista 20 åren av sitt liv.
Här lät han oss växa upp.
Han är med all säkerhet stolt över att det land han kallade för hem
ger honom ett så prestigefyllt pris.
Det gick inte en dag utan att han saknade Mexiko.
Innan vi tittar på filmen som hans kollega och vän Martín Solís har klippt ihop,
vill jag be er att ge en stor applåd
för min pappa och årets pristagare:
Silverio Gama.
Högre!
Är det normalt?
-Vadå? -Ljudet. Är det normalt?
Ja, det är normalt.
Lakanen är dyngsura.
Han är blöt.
Påsen kanske var full. De glömde nog att byta den.
Jag kallar på sköterskan.
Märker doktorn någon förbättring?
Nej. Allt vi kan göra är att vänta.
Han har en blödning i hjärnan.
-Det kan ta ett bra tag. -Hur länge då?
Det vet jag inte.
Tror du att han är här med oss?
Hör han oss?
Ja, det är han.
Men samtidigt inte.
En koma är ett mysterium, Camila.
Vad gör han med ögonen?
Det är en reflex.
Det känns som att han klämmer åt när jag håller hans hand.
Igår spelade vi musik och ljud från när vi var barn,
och då började han gråta.
Silverio, hör du mig?
Var är du?
Jag känner att du hör mig.
-Har du sett fjärrkontrollen? -Nej.
…diskussionens huvudämne är den banbrytande försäljningen.
Ingen lyfte ett finger för honom. Vid tågets slutstation var bara han kvar.
En städerska hittade honom. Vår landsmaninna doña Refugio Domínguez.
Hej, Refugio.
-Hej. -Vi fick tag i henne idag.
Nu har vi nöjet att prata med henne.
Tack för att ni är med. Berätta.
Jag skulle som vanligt städa vagnen och märkte att den inte var tom.
Jag trodde först att mannen var berusad. Det är vanligt här.
Men då såg jag fiskarna på golvet.
Hur mår du?
Du verkar trött.
Fridfull.
Lugn.
Vad fan gjorde pappa på tåget mot Santa Monica?
Han ville känna sig mer mexikansk.
Men sen sprängdes hans skalle på grund av alla mexikaner runt omkring.
Vad tramsig du är.
Det hände något konstigt för några dagar sedan i sovrummet.
Medan jag låg och sov på mage,
tog någonting tag i mina fötter och började dra.
Jag drogs uppåt. Det fanns inget jag kunde göra.
Drömmen var så verklig.
Och det hände precis samtidigt som Silverio fick sin stroke.
Tack för att ni tog hem honom till Mexiko.
Hallå! Pappa!
Pappa! Vad heter den där sången?
Det minns jag inte, men jag gillar den.
Det är alltid samma sak.
Du tar med dig något, och sen glömmer du det.
Mamma, du brukade dansa med pappa till den sången.
Din far var en tråkmåns.
Han dansade aldrig. Det som är det bästa jag vet.
Tuffa män dansar inte.
Jag satt så bekvämt och tittade på tv, och nu har du tagit mig hit.
Jag ville bara se hur filmen slutade.
Visst, men kan någon berätta vad den där sången heter?
Vad pratar du om?
Brorsan, minns du namnet på sången som pappa visslade för oss som barn?
Vart har du tagit oss?
Han visslade aldrig en ranchera för mig.
Försvinn inte igen, svartskalle.
Kom tillbaka.
Du är på väg härifrån utan att ens ha gett mig en roll i en film.
Inte ens som statist.
Fortsätt framåt!
-Var kommer ni ifrån? -Norrifrån.
Från helvetet. Men de vet inte att de bor i helvetet.
Vart ska ni med honom?
Söderut. Vi ska återuppleva honom med hjälp av den här.
Då kan han sätta ihop sig själv igen och få världen att blicka söderut!
Hur vet ni att ni går åt rätt håll?
Pappa!
Lorenzo!
Ni måste gå åt andra hållet!
Nej, pappa! Vi följer med dig!
Vänd om! Det finns inget här för er!
Men du, då?
Vi ses när jag är tillbaka!
När är det?
Undertexter: Viktor Hessel